Polona Tratnik prostorska instalacija

Odstiranja in vstopanja

“Privlačijo
me previsne točke, mnogo bolj od ekstremov.”

Gradniki instalacij vizualne umetnice Polone Tratnik nas s svojo
perceptivno in predstavno večrazsežnostjo učinkovito usmerjajo k lastnemu
telesu.

Zanimanje za kip, ki izstopa iz tradicionalnih oblik, je ustvarjalko
vodilo v iskanje novih načinov močnega učinkovanja na našo zaznavo. Pri
tem pa posega tudi po drugih medijih, zlasti fotografiji.

Vstopanje novih materialov v kiparsko snovanje je preobrnilo ontologijo
kipa. Skozi fascinacijo z živostjo materiala, s kožo ter tistim, kar se
skriva v njenih porah in pod njo, je umetnica na novo zastavila vprašanje
materialnosti in trajanja kot ključne enigme kipa: s samonanašanjem in
minevanjem uporabljene snovi se približa človekovemu bivanju. Dejstvo, da
nam je prostor dan šele s telesom in težnja po širjenju v prostor
odzvanjata v poetiki instalacije 37ºC iz leta 2001, ki pospremljena z
atmosferično igro svetlobe, toplote in zvoka, staplja kiparski element z
živo snovnostjo (določeno gradivo instalacije se izkaže za dragoceno tvar
življenja). Instalacija doseže potapljanje gledalca v “nočna potovanja”,
kjer vidno polje postaja polje partikularnih pomenov in želja pred strogo
oblikovanostjo v obnebju jezika in občestva simbolizacije. Delo kot celoto
prežema močna težnja po čutnem odzivanju, vzbujanju emocij in
komunikaciji.

Zaznava se zgodi s celim telesom. Prav tako ustvarjanje, umetničino
slikanje od znotraj, po njeni lastni telesni površini in volumnu (koža),
zaradi česar je skopični primat utelešenega ženski (sledi, odtisi ženskega
telesa). Sprva je umetnica delala v mavcu, a je zaradi kamnitega vtisa
prešla na vosek in lateks. S fragmentiranjem telesa zabrisuje meje med
fantazijo in resničnostjo, s povezovanjem kiparskih eksponatov z živo
materijo pa zadane ob snovnost in meje človeškega telesa. Pretočnosti med
živim in mrtvim se približa na način preseganja učinka trompe l'oeil, saj
natančni posnetki kože in telesni deli preko mehanizmov zaznavanja in
empatije pustijo v gledalcu močan vtis dvoumnosti. V umetnosti ni mogoče v
celoti dojeti, česar ni izkusilo telo, rojstni kraj želja, fantazem,
užitka in bolečine. Vendar je tu vselej tudi kanček tiste telesnosti, ki
prihaja iz anatomije, medicine, biologije. Z mikroskopsko fotografijo želi
Polona Tratnik ujeti procesualnost, denimo, proces gojenja kože, ki se
sprva ne razlikuje od tistega v medicinske namene in ga ni mogoče
opazovati brez tehnološkega vmesnika. Pri tem umetnica drezne v zaporo kot
posledico specifičnega odnosa z novimi tehnologijami, katere simptom je
predvsem razpad telesne površine. Sodobna vidljivost telesa postaja polje
nevarnih povezav (med naravnim in umetnim, organskim in anorganskim),
potencialnost, zaznamovana z grozljivostjo in privlačnostjo telesne
razprtosti. Polona Tratnik si prizadeva k stikanju med umetnostjo in
stvarnostjo, vendar pri tem raba laboratorijske opreme ne postane grobo
dobesedna, temveč ostaja implicitna, da bi tako ohranila jasno ločnico od
znanstvenih iskanj, čeprav po drugi strani njeno ustvarjalno razmišljanje
zaznamuje določena afiniteta s t.i. biotehnološko umetnostjo. Tovrstna
umetnost želi v tesni spregi z znanostjo in tehnologijo s svoje strani
opazovati fluidnost življenjskih oblik in razbirati jezik narave, “knjigo
življenja”, vpisano v sleherno celico živega telesa.

Ideja, da bi kip iz umetnih materialov prekrila z živo kožo (ki poleg
drugih pogojev za svojo rast terja temperaturo 37°C), je vodila k
instalaciji, ki s tem, da uspe povzeti funkcije in lastnosti, tesno
zvezane z našimi lastnimi telesi, celostno pristopa k percepciji
galerijskega prostora : tam sta fotelja s kožno prevleko, mizica,
svetilka; video projekcije in fotografske povečave gojenja kože. Odtisi v
lateksu ter telesni deli (roka, dojka) v akvariju, potopljeni v tekočino
in prekriti s sluzjo, ki je v resnici umetno vzgojena koža – intrigantna
simulacija. V formaldehidu “konzervirani” objekt pridobi dekorativni
status, medtem ko se zaznava vztrajno giblje po tanki liniji med dejanskim
in simuliranim.

S svojim zadnjim projektom pa nas Polona Tratnik vpeljuje v mikrokozmos
naših teles skozi mikroorganizme, s čimer na novo premisli ločnico med
javnim in zasebnim. Kožo naseljujejo milijarde mikroorganizmov, ki na
splošno niso škodljivi, temveč celo koristni; toda če se poruši njihovo
ravnovesje, lahko povzročijo različne bolezni. Bakterije so majhni,
enocelični organizmi, ki se množijo s cepitvijo na dvoje. Po obliki so
kroglaste, paličaste in spiralaste. Med njimi so tudi povzročiteljice
gnitja, vrenja in nalezljivih bolezni. Na koži rastejo tudi glive, ki
lahko tako kot bakterije povzročijo bolezni.

Instalacijo gradi ready made “oprema”, s katero se dnevno srečujemo v
kopalnici kot mestu intime in telesne golote. Predmeti, vzeti iz okolja
vsakdanjega življenja, izgubljajo svojo primarno funkcijo ter z
vključitvijo v estetski organizem instalacije vzpodbujajo drugačna branja.
Toda ready-mades Polone Tratnik – kopalna kad, keramične ploščice, bide,
umivalnik – prej kot da želijo dosegati dostojanstvo kipov, gradijo
atmosfero intimnega prostora – kopalnice. Sterilnost tovrstnih objektov,
ki jih običajno doleti v galerijskem prostoru, umetnica ukine z gesto, da
jih napravi za podlago, v katero so vpisane sledi mikroorganizmov njenega
lastnega telesa. Razstavni eksponati so namreč prekriti z želatinastim
nosilcem s hranilno snovjo, kjer se množijo mikroorganizmi kot pričevalci
o nekdanji telesni prisotnosti. V ugodnih pogojih po parih dneh postanejo
vidni s prostim očesom v obliki različnih kolonij. V morebitni primerjavi
z uokvirjanjem umetniškega eksponata s postavitvijo na piedestal v
aseptičnem galerijskem okolju, od koder bi vzbujal distancirano
zaznavanje, ima izolacija v pričujoči instalaciji najprej praktične
razloge: kopalniški ambient je izoliran s prosojno pregrado predvsem
zaradi preventive tako eksponatov kot gledalcev. Instalacija kot celota je
svojevrstni inkubator, orjaška petrijevka, ki vzdržuje pogoje za razrast
mikroorganizmov.

Nelagodje vzbujajoči vidik ob pogledu na sledi mikroorganizmov, ki
dramijo asociacije minljivosti in razkroja, pa dobi svoje dopolnilo v
očesu prijetnih barvitih vzorcih, ki krasijo stene izza kopalniške
postavitve. Stene prekrivajo projekcije mikroskopskih povečav
laboratorijsko gojenih mikroorganizmov, prenesenih z različnih delov
umetničinega telesa v umetno okolje, kjer je mogoče opazovati in
dokumentirati oblikovanost v abstraktne vzorce, ki se na videz kaj malo
razlikujejo od dekorativnih oblikovalskih dosežkov. Večkratna
metaforičnost projiciranih podob-povečav med drugim vzbudi zavest, da bi
brez vmesnika ne mogli videti celične strukture mikroorganizmov, njihovega
rastočega vzorčenja. Uporaba mikroskopa odpira pot v svet mikro-čudes,
pogled skozi mikroskopske leče odstira jezik narave, zapisan v
presenetljivo estetsko strukturiranih formah – abstraktnih vzorcih, ob
katerih lahko pomislimo na modernistične abstraktne slike ali fraktalne
vzorce kot način iskanja novih simetrij tako v umetnosti kot tudi v
naravoslovju. Sicer nevidni ovoj telesa postane viden skozi estetske
objekte-podobe in ne zgolj na način posredovanja dokumentirane telesne
stvarnosti, ki to postane šele s preusmeritvijo pozornosti na zapis imena
posnetega mikroorganizma ali ob pogledu v eno izmed razstavljenih
petrijevk.

Videti v znanosti pomeni vedeti na račun suspenza drugih čutov. Toda
umetniško hotenje drami čute in domišljijo. Oko s pomočjo tehnološkega
vmesnika predira omot kože in telesna povrhnjica izgublja funkcijo
površine objekta, po kateri bi z varne razdalje drsel pogled, ko se z njim
potapljamo v element snovi. Učinek videnega seže v notranjost naših
lastnih teles, kajti percepcija ni le zadeva pogleda, temveč tudi
posameznikovih želja in pričakovanj. Vid postane neke vrste dotik, akt
gledanja je zadan celotnemu telesu. Podobe telesnih mikroorganizmov ob
podpori ambienta motivirajo izkušnjo lastne telesne ranljivosti,
nevarnosti potencialnih razpok v opni, ki nas varuje. Dotik kontaminira
pogled in napravi gledanje za lokus konflikta. Realnost izza estetske
iluzije označevalne podobe je le nejasno prisotna. Toda neko telo je
pobegnilo iz svoje konture in pustilo sledi, ki živijo svoje življenje,
medtem ko nas podobe vabijo k uživanju z očmi v substanci telesa, ki ni
več obmejena s predstavami živega in označuje dopolnitev nekega drugega
procesa – razkrajanja. Ne videti “ničesar” izza podob in uživati v njih?
“Očesca” mikroorganizmov nam vračajo pogled in priklicujejo telesno
izkustvo skozi slutnjo prezence, ki je privlačna in grozljiva obenem.

Če o delu Polone Tratnik razmišljamo kot o ozaveščanju vzajemne
povezanosti teles in bitij, povezave med jazom in svetom, lahko zaslutimo
nekakšno pretočno membrano, ki je vselej v obrisu in v procesu postajanja.
Stopamo na prepustno robno območje, poseljeno z navideznimi vsebinami,
kjer je hkrati vidna sled človeškega telesa, stičišče med znotraj in
zunaj. Telo je prizorišče menjav, tako čutnih kot snovnih, mesto
intimnosti in pretočnosti. Ker pa je “v osnovi vsakega videnja narcizem” ,
gledalec, ki je zajet v to, kar vidi, slednjič spet vidi samega sebe.

Mojca Puncer

Vpišite vaš elektronski naslov
za
prejemanje
novic